Йордан Хаджиев
Следствен протокол

chitanka.info

— Обвиняемий Лука Матеев Марков! Вие се намирате пред следователя. Така. Име, презиме и фамилно име?

— Лука Матеев Марков, другарю следовател.

— Гражданино следовател! Така. Разкажете сега, кога, къде, как, защо, колко, с чия помощ и какви видове обувки откраднахте. Самопризнанието има значение на смекчаващо вината обстоятелство. Така. Започнете!

— Такова…

— Без такова-онакова! Започнете!

— Ами беше вторник…

— Почни от понеделник и не изпускай нищо! Аз зная всичко!

— В понеделник отидох на работа. Камионът не щеше да пали, ама къде ще иде, запали. Ходих в Пловдив, макар че не ми се ходеше, ама къде ще идеш, пращат те и заминавай. Викам си, довечера пак ще закъснея и жената пак ще ми се кара. И наистина закъснях, прибрах се по тъмно и жената ми се кара: къде ходиш, по кое време се връщаш, аман от твойте пътувания…

— Така. После?

— Легнах да спя.

— Нещо друго да си правил?

— Какво? Да не намеквате…

— Обвиняемий Лука Матеев Марков! Вие се намирате пред следователя! Разкажете как откраднахте обувките, имахте ли съучастници и при какви обстоятелства извършихте деянието. Намирате се в съда! Аз съм съдебен следовател!

— На другия ден се шлях из града. Мотахме се с дреболии, туй-онуй, колата работеше идеално. След работа срещнах Рачо. Рачо Самораслото. Извинявайте, така му е прякора. Той ми вика: ела да сръбнем по чашка. Викам му, що да не сръбнем! Сръбнахме и по две. Да не кажа по три. После аз го изпратих, после той ме изпрати, после пак се върнахме, щото приказката, нали, тръгна, после той пак…

— Без разтакаване! После?

— Прибрах се и жената ми се кара, че съм пил. Аман, вика, една вечер не си се прибрал, разтакаваш се по цял ден с камиона, че и вечер! А аз изобщо не съм се разтакавал, бяхме в кръчмата с Рачо.

— Кога извършихте кражбата, обвиняеми?

— На другия ден пак срещам Рачо. Голям саморасляк, другарю следовател! Извинявайте — гражданино следовател. Ела, вика, да се почерпим. Жената, викам, пак ще се кара. Ти, вика, една жена ли ще слушаш! Прав си, викам, няма да я слушам. Влизаме в кръчмата, а там един мъж с мустаци, ама хубави, мексикански, малко приличат на вашите, другарю следовател.

— Без илюзии, обвиняеми! Така.

— Рачо ме води при него. Бием ръка, а онзи: о, ти не беше ли син на Луката, дето беше кантарджия в „Топливо“? Бях, викам. А дядо ти не беше ли едно време джамджия тука, през две улици? Беше, викам. А ти не беше ли преди няколко години пощаджия на жълтата кола? Бях, викам. Е, познавам ли те? — вика. — От мъничек те зная, добро момче беше, идвал съм у вас, дърпал съм ти ушите. Брей, вика, какви умни очи имаше, с един откровен поглед…

— Обвиняемий!…

— Така вика, другарю следовател, аз какво съм виновен, не съм го карал! Ако дойде, и на тебе ще каже същото… Та той ни вика: ще пиете ли по едно от мене? Ще пием, викаме. Пихме. После Рачо вика: сега по едно от мене? Готово! Пихме. После онзи с мустаците: още по едно от мене! Няма да се караме, пихме. После пак дойде моя ред, но Рачо почна отначало и пак я завъртяхме. Добре, но онзи иска да бъде последен, вика, последното е у мене…

— И какво стана последно?

— Напихме се. То туй и трябваше да се очаква, другарю следовател.

— Така, правилно. И след това?

— После ли?

— След това, казах!

— След това не помня.

— А, ще си спомниш!

— Аха, спомних си! После се прибрах, ама късно, и едната ми обувка я нямаше. Нищо чудно да е останала под масата, щото имам навик да се събувам. И изчезнала. Може някой да я е свил.

— Обвиняемий Лука Матеев Марков! Разкажете как откраднахте обувките! Така!

— На другия ден прекарвах обувки за търговските складове. Така.

— Браво! После?…

— Цял ден прекарвах, не ми е за пръв път. Аман от обувки, сънувам ги, повдига ми се от миризмата им! Но не съм пипнал нито една! Как тъй ще посегна, другарю следовател, то е държавно, народно. Има и милиция, следователи. Че аз, както ги прекарвам всяка седмица, ако река да заделям за мене, трябва да отворя магазин! Пък и какво да ти намаже окото, правят ги едни уж модни, а не можеш да си пъхнеш крака. Тесни — имам мазоли от тях!

— Обвиняемий Лука Марков Матеев!

— Лука Матеев Марков, другарю следовател.

— Гражданино следовател!

— Извинявай, другарю следовател, навик. Толкоз години и не мога да свикна. Имам колеги, с първото влизане и направо: „гражданино следовател“.

— Не ме прекъсвай! Разкажи, как открадна обувките!

— На другия ден…

— Тогава ли стана?

— На другия ден гресирах колата, мих я и въобще не съм помислял за обувки.

— Кога извършихте кражбата, Лука Марков Матеев!

— Лука Матеев Марков…

— Млъкни! Чух! Все от евангелието сте! Ти си призна още в началото как се казваш. Веднага започни за обувките: кога, как, защо, колко, с чия помощ и при какви обстоятелства! Така, почни!

— На другия ден…

— Само да не е било този ден!

— Не съм ходил на работа, другарю следовател. Водих жената на доктор. Нищо й нямаше, а изведнъж: свят ми се вие! Тя има ниско кръвно…

— Кога откраднахте обувките, обвиняемий? Кога?

— На другия ден…

— Какво пак „на другия ден“! Цяла седмица мина!

— На другия ден беше неделя, другарю следовател.

— Какво като е било неделя? Да не си светия, че не работиш в празник! Да не ти е почивен ден в занаята?…

— Почивен ден, другарю следовател. Почивах, като всички хора. Но понеже бяхме…

— Не срещна ли случайно Самораслото?

— Случайно не съм го срещал.

— Признай! Вие сте се търсили непрекъснато!

— Не го срещнах случайно, той дойде у дома с бутилката.

— Защо не призна веднага!

— Ама нали питаш…

— Млък! Пак ли почваш! С кого крадохте обувки? Сам не си бил, двама сте били!

— С него пихме, другарю следовател.

— Тогава с кого крадохте обувките?

— Кои обувки?

— Дето ги крадохте! Никога ли не си крал обувки? Няколко чифта само, бре! Толкова ли си некадърен, едни обувки да не можеш да откраднеш! Казвай!

— Неделята не съм крал обувки, другарю следовател. Давам ти честна дума!

— Обвиняемий, за последен път те питам: крадохте ли обувки?

— Ама кога, другарю следовател?

— Когато и да е! Където и да е! Колкото и да са! Няма значение дали е понеделник, вторник или сряда, сутрин рано или през нощта, зиме, лете, делник, празник, тесни, широки, шити, лепени, с гьон, с мукава, с връзки, без връзки… Признай!

— Ама чакай, другарю следовател! Що викаш толкоз? И защо се нервираш за едни прости обувки? Те половината не струват!… Ще ти кажа… Крадох, кой казва, че не съм. Ама не беше в неделята. Кой краде в неделя държавно! И не бях със Самораслото. Той е некадърен човек, дай му да се напие и да почне да те прегръща…

— Престани! Кога беше, колко, къде? И не започвай пак!

— Ама ти питаш за тази седмица и аз ти обяснявам за нея. А тая седмица нищо не е имало. То да не е тъй: дай една бира и подир нея още една. А ти, йок, тази седмица! На следния ден, ама нищо няма на следния ден!

— Кога тогава? Кога?

— То беше миналата година, само че нас ни съдиха. Бяхме с Тенчо Джоба. И хем не си признахме, хем ни осъдиха. Ама адвокатът каза, че като не признаем, по-малко ще ни осъдят. Ами! Лепнаха ни по година и половина, добре че горе намалиха с шест месеца и с работата, излязохме за…

— Обвиняемий Матей Луканов Матеев! Разкажи за кражбата тази година! Тази година! Тази година!…

— Ама, гражданино следовател…

— Викай ми „другарю следовател“… Викай ми другарю Пеев, Маринчо, каквото щеш ми викай, само признай! Признай!… И не започвай от понеделник, почни от вторник!… Моля ти се!… На колене ти се моля!… Почни от самото начало! От понеделник!…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.